A F R I C A
Centrul Africii.
Și centrul unei păduri tropicale de peste 3 milioane de km pătrați.
La prima privire, pare părăsită și înfricoșător de liniștită,
un loc unde nu e ușor să locuiești.
Dar de fapt, aici există o densitate de animale mai mare
decât în orice loc în Africa.
Și în acest loc, trebuie să se agațe de orice oportunitate.
Competiția e intensă și dură.
Chiar și vegetația se luptă cu ajutorul țepilor
și a sevelor otrăvitoare.
Aici, fiecare viețuitoare trebuie să se lupte pentru locul ei.
CONGO
O asemenea frumusețe.
Dar floarea este egoistă,
ademenind animalele într-o colaborare fără voia lor.
Albinele fără ac.
Acestea muncesc din greu.
Florile din pădure le obligă să facă asta, limitând cantitatea de nectar,
făcând ca fiecare albină să viziteze și să polenizeze
cel puțin o mie de boboci în fiecare zi.
Pentru albine, se merită efortul.
Au nevoie de nectar pentru a produce miere, pe care o depozitează.
E atât de prețioasă, încât o țin ascunsă sub scoarța groasă a copacilor.
Dar secretul lor a fost aflat.
În pădure, nimic nu e în siguranță.
Cimpanzeii iubesc mierea.
Această femelă nu-și dă seama de pericol.
O cădere de aici, i-ar putea fi fatală.
Dar are nevoie de un băț mai mare.
Numai cimpanzeii se pricep cum să ajungă într-un cuib de albine ascuns așa de bine.
Cimpanzeii sunt foarte deștepți,
dar niciunul nu se naște cu abilitatea de a folosi unelte.
Cei tineri învață urmărindu-i pe ceilalți.
Se folosește pe rând de unelte speciale,
pentru a ajunge la cât mai multă miere,
și în câteva minute distruge ce albinele au construit în mai mulți ani.
Nimeni nu e în siguranță în pădurea tropicală.
Aici, în Congo,
mai bine de 500 de copaci sunt îngrămădiți pe fiecare acru (4000 m pătrați).
În lupta lor pentru spațiu,
unii copaci se vor înălța peste 60 de metri, în doar câteva decenii.
Într-o astfel de vale,
există 1000 de specii diferite de copaci.
La înălțime, coronamentele abia se ating.
Fiecare copac respectă spațiul vecinului său.
Dar când încolțesc la sol, copacii și plantele tinere nu mai sunt cumpătate.
Fiecare nouă generație se luptă,
bătăi pe care le putem vedea accelerând înregistrarea.
Au nevoie de lumină pentru a supraviețui, așa că se îngrămădesc,
se strivesc și chiar se taie între ele, pentru a ajunge la aceasta.
Deși coronamentul este des, mai străbat câteva raze de soare
și le permit câtorva profitori
să înflorească aproape de solul pădurii.
Aici jos, sunt și animale care caută lumina soarelui.
Cel mai mare vânător din junglă.
O femelă piton.
Corpul ei măsoară cinci metri, cântărește peste 100 de kg și are 4000 de mușchi.
Pe care îi folosește pentru a-și strivi victimele.
Momentan, nu e în căutare de hrană, ci de căldură.
Găsește un loc unde razele soarelui cad pe pământ,
și se așează la plajă.
Are sângele rece,
și acesta e singurul mod prin care își poate crește temperatura.
Dar acum se încălzește prea mult,
cu mai mult de 10 grade decât de obicei.
La 40 de grade Celsius, e în pericol de a muri.
S-a îndepărtat la timp.
Dispare sub pământ.
Acesta e cuibul ei, plin cu ouă uriașe.
E important pentru creșterea ouălor
ca acestea să nu scadă sub 30 de grade.
În această filmare specială din vizuină, se vede cum își așează trupul supraîncălzit
în jurul ouălor, transmițându-le căldura captată de la soare.
A făcut acest lucru în fiecare zi în ultimele trei luni.
Șocurile termice repetate pot deveni letale,
sau cel puțin i-ar trebui 3 ani pentru a-și reveni din incubarea acestor ouă.
Ouăle cu coaja subțire au imprimate imaginea solzilor ei,
o dovadă a puterii cu care le cuprinde.
În sfârșit, eforturile ei dau roade.
Dar puii nu pot rămâne aici. Trebuie să părăsească adăpostul
și să găsească hrană în lumea întortocheată de la suprafață.
Au aproape 60 de centimetri lungime, destul cât să reprezinte
o amenințare pentru locuitorii mai mici din pădure.
Dar și ei sunt vulnerabili.
În special, în fața altor șerpi.
Dar aceasta este mama lor.
În mod anormal pentru șerpi,
instinctele materne durează câteva zile după ce puii au eclozat.
Chiar și așa, jungla e un loc foarte periculos încât
doar unul din 100 de pui are șansa de a deveni adult.
Ocazional, competiția se mai domolește.
Un copac a început să producă fructe.
Devine un magnet pentru animalele care trăiesc în coronament,
iar acestea, când se hrănesc, oferă la rândul lor o comoară pentru cei de jos.
O gloată de purcei de tufiș.
Aceștia au parcurs peste 3 km prin desiș,
pentru a ajunge la această ploaie de fructe.
Dar în pădurile africane, nimic nu e gratis.
Acest ospăț e de fapt o mită.
Purceii vor transporta semințele în burțile lor,
și le vor depozita departe de copacul-părinte.
Vine noaptea.
Dar o comunitate care nu face parte nici din lumea animalelor, nici a plantelor
își continuă munca fără sfârșit, în întuneric.
Acest pământ este activ cu ciuperci care diferă tot gunoiul
debarasat de pădure.
Unele ciuperci fac acest lucru cu ajutorul unor enzime fosforescente.
Localnicii le numesc "focurile cimpanzeilor."
Fără ajutorul ciupercilor, vegetația moartă s-ar aduna foarte mult,
încât copacii ar fi acoperiți.
Vine dimineața, iar noua zi dezvăluie cât de mult jungla influențează împrejurimile.
Pădurile din Congo reprezintă plămânii Africii.
În timp ce folosesc razele soarelui pentru a-și forma țesătura de crengi,
eliberează în atmosferă oxigen și vapori de apă.
Fiecare hectar de pădure produce, sub formă de vapori,
aproape 190.000 de litri de apă pe an.
E așa de mult, încât își crează un climat propriu.
Norii acoperă pădurea, mărind umiditatea și temperatura.
Se apropie o furtună.
Congo e cea mai fertilă regiune din Africa,
dar totodată, e și cea mai violentă.
În fiecare an, 100 de milioane de fulgere
lovesc pădurea.
Sunt mai multe decât oriunde în lume.
Și odată cu fulgerele, vine și ploaia.
Până la 95% din ploaia care cade aici
e generată chiar de pădure.
Potopul va aduce schimbări în viața animalelor și a pădurii.
Cu siguranță, e vremea preferată de broaște.
Furtuna dă startul celei mai importante cățărări
din viața acestei broaște.
E un mascul, în căutarea unei perechi.
Dar pentru a o găsi, va trebui să ajungă în vârf.
Nu trebuie să-și piardă cumpătul,
pentru că ploaia aduce și prădătorii.
Ușurel.
În sfârșit, în vârf.
Dar a ajuns prea târziu.
Cu cât un mascul se așează mai sus, cu atât mai departe se va auzi,
așadar, merită să lupte pentru locurile din vârf.
A învins.
Acum ocupă locul cel mai înalt.
E timpul să cânte.
O femelă cu burta albă îi răspunde.
Se apropie pentru a se împerechea.
Învinsul va trebui să aștepte următoarea furtună, pentru a încerca din nou.
Femela depune ouăle pe foaia unei frunze lungi.
Iar masculul, folosindu-se de picioarele din spate, o împăturește,
și îi lipește marginile, închizând ouăle înăuntru.
Acest cuib etanș e cel mai sigur adăpost pe care aceste broaște
îl pot găsi, și în care să-și protejeze progeniturile.
În câteva zile, ouăle se dezvoltă.
Sincronizarea e perfectă.
Ploaia spală adezivul și mormolocii cad din frunze în băltoacele de jos.
Sezonul ploios a ajuns la apogeu, și lumea de la sol s-a transformat.
Pădurea e inundată.
E o lume nouă.
Peștii ajung aici din râurile învolburate,
exploatând acest spațiu nou creat, înșfăcând insectele înecate.
Acesta este un pește-fluture.
Iar acesta, un bichir de Congo.
Vânătorul devine vânat.
Peștele-fluture e prea rapid și sare din calea pericolului.
Inundațiile se retrag treptat, în canalele de apă
care traversează jungla ca niște vene.
Curge așa de multă apă prin pădure,
încât și micile pârâuri pot sculpta solul în jurul unei stânci vechi.
Aici e casa unei păsări care trăiește în Congo de 44 milioane de ani.
Găinușa de stâncă cu gâtul alb.
Aceste păsări își aleg un singur partener,
care își confirmă afecțiunea etalându-se în fața femelei.
Își constuiesc un cuib din noroi sub streașina unei stânci,
unde va fi ferit de ploaie.
Femela ia inițiativa.
Masculul nu pare prea priceput.
Din fericire, poate îndrepta lucrurile.
Acum strânge câteva decorațiuni.
Și masculul a adus câteva, dar tot nu se descurcă prea bine.
La final, femela pare mulțumită de produsul final,
exact la momentul potrivit.
Pare că a fost alungat în ploaie,
dar de fapt, cei doi formează o echipă excepțională.
Clocesc ouăle pe rând,
câte 12 ore fiecare, timp de trei săptămâni.
La momentul potrivit, vor avea mai multe guri de hrănit,
iar acum, masculul își dovedește importanța.
Viermii reprezintă un început bun, și se descurcă.
Dar puii nu se satură.
Din fericire, mai sunt și alte feluri în meniu.
Chiar dacă nu se pricepe la construit cuiburi,
dar acum și-a răscumpărat greșeala.
O familie fericită!
Streașinele stâncilor sunt singurele locuri în care găinușele
își clădesc cuiburile,
așa că le sunt datoare torentelor care au scos la iveală
coasta acestei roci gigante.
Acest pârâu, și nenumeroase altele
se unesc și formează marile râuri din Africa Centrală.
Peste 450 de miliarde de litri de ploaie,
coboară înspre mii de râuri, călătorind spre vest.
Pe când râurile se revarsă, apele prind viteză
și crează cataracte imense de apă învolburată.
Cascada Kongou își croiește drumul prin cea mai sălbatică și neatinsă pădure din Africa
Sistemul de râuri din Congo drenează o regiune de mărimea Indiei,
transportând apele spre vest, către Oceanul Atlantic.
Dar înainte de a atinge țărmul, râurile se lărgesc,
făcând pădurea să se retragă.
În sfârșit, aici există spațiu.
Larg, întins și sigur.
Aceste fâșii de nisip atrag vizitatori de pe litoral.
Forfecarii își caută un loc în siguranță.
Partea de jos a ciocului e mai alungită.
Planează cu ciocul în apă la o viteză de 10 metri pe secundă.
Atunci când va lovi un peștișor, acesta se închide.
Dar ce să caute pe aceste fâșii de nisip?
Acesta e răspunsul.
Dar căminul lor nu va exista mult timp.
În patru săptămâni, va fi acoperit de zece metri de apă.
Dacă acești pui nu vor putea zbura până atunci, se vor îneca.
Problema pentru tinerii forfecari e că atunci când ies din găoace,
partea de jos a ciocului e la fel de mare ca cea de sus.
În timp ce așteaptă ca aceasta să crească,
își dau silința să învețe procedeul de planare.
Spațiile deschise pot fi sigure,
dar nu oferă protecție împotriva ploilor abundente.
Aceste furtuni avertizează forfecarii că a venit timpul să plece.
Râul a început deja să crească.
Puii din acest an reușesc să scape.
Nu doar apa are puterea să-și facă loc prin pădure.
Și unele animale pot face la fel.
Au creat o rețea de poteci, care întretaie suprafața pădurii și se întind mii de km
în toate direcțiile.
Acești constructori de drumuri sunt surprinzător de tainici.
Dar când cade noaptea, avem o șansă să îi surprindem.
Elefanții de pădure sunt animale sociabile,
dar în jungla groasă e greu pentru ei să se întâlnească.
Aceștia sunt mai norocoși.
În Congo, există un loc special
unde se pot întâlni și socializa.
Un loc creat de elefanți pentru ei.
Acesta este.
Dzanga-Bai, legendarul "sat al elefanților".
Pe lângă faptul că elefanții vin aici pentru a-și ține companie,
acest luminiș le mai satisface o poftă...
...cea pentru săruri.
Sărurile se găsesc sub noroi,
așa că elefanții vor trebui să sape după ele,
cu ajutorul jeturilor de apă sub presiune aruncate din trompe.
Sărurile prețioase
și ocazia socializării, atrag elefanți din toate părțile.
Pentru un elefant care dorește să se împerecheze, aici e locul.
Acest mascul tânăr e într-o stare de "musth", un fel de frustare sexuală.
E plin de hormoni, iar agitația mulțimii l-a înnebunit.
Dar va cuceri femelele dacă este agresiv?
Acestea sunt fertile doar o dată la doi ani.
Așa că sunt șanse mici să întâlnească o femelă la momentul potrivit.
Aceasta ar putea fi prima șansă pe care o are tânărul mascul.
Are noroc.
Și nici nu sunt alți masculi mai bătrâni care să-l provoace.
Pentru moment, este regele satului.
Dar domnia lui nu durează mult timp.
Apare încă un mascul desfrânat.
Și e mult mai mare.
Dar tânărul e plin de testosteron.
Plin de curaj, sau de prostie, intră în luptă.
Nu a avut vreo șansă.
Dzanga-bai e un luminiș uriaș,
dar e doar o fărâmă în această întindere de verdeață.
Chiar dacă elefanții pot doborî copaci și croi poteci,
nimic din natură nu poate opri pădurea să crească.
Nimic, cu excepția Oceanului Atlantic.
Plaja Loango, pe coasta de vest a Africii,
unul din ultimele locuri cu adevărat sălbatice.
Aici, junglele din Congo se întâlnesc cu oceanul.
Pădurea se predă în fața nisipului, a valurilor și a vânturilor marine.
Brizele răcoroase și căldura soarelui
atrag animalele din pădurile întunecate.
Mai întâi apar bivolii de pădure.
Și în valuri,
apar hipopotamii.
Ceața fină, venită dinspre mare, face ca iarba să fie sărată.
Elefanții își satisfac nevoia de sare
fără a săpa după ea.
Această mamă, cu copilașul ei, simte bătaia soarelui pe spinare.
Aici, micuțul se află în siguranță.
Se pot hrăni în liniște.
Masculii au la dispoziție tot spațiul de care au nevoie.
Așadar, riscul unei încăierări este mic.
Toate animalele, de la gorile până la purceii de tufiș,
îndrăznesc să se relaxeze pe plajă.
Dar animalele din pădure nu pot sta mult aici.
În ciuda competiției intense, a amenințărilor și a întunericului,
au nevoie de pădure, și pădurea are nevoie de ele.
Pădurea tropicală din Congo.
O călătorie de patru zile până în inima Africii.
După ce avioanele aterizează, ești pe cont propriu.
În această expediție s-a intenționat filmarea a două secrete mari din Congo.
Dar pentru a le descoperi,
echipa va trebui să muncească din greu.
Parcă te afli pe altă planetă,
când ajungi aici, Planeta Congo.
E un loc misterios,
dificil,
complex,
provocator.
Toate animalele vor să te muște.
Să-ți sugă sângele.
Te simți de parcă te gâdilă un milion de pene în același timp.
Insectele sunt un chin, dar nu reprezintă cel mai mare pericol.
Singura metodă de a înainta prin junglă, e să urmeze aceste poteci.
Poteci formate de periculoșii elefanți de pădure.
- Primul lucru pe care îl înveți despre elefanți
este faptul că nu vrei să-i întâlnești.
Pentru că dacă fugi din calea lor, poți provoca un atac.
Și ar fi o greșeală să fugi.
Echipa noastră depinde de ghizii Bayaka.
S-a retras.
A plecat?
Da.
Dar James a venit aici tocmai să filmeze elefanții de pădure.
Și pentru ca munca lui să fie mai grea,
va trebui să-i filmeze pe timp de noapte.
Nimeni nu știe ce fac elefanții noaptea,
nu i-a mai filmat nimeni în această manieră.
Nu aș fi putut echipa acest loc dacă nu erau ghizii Bayaka.
Mi-au păzit spatele.
James trebuie să opereze camerele de la distanță,
dintr-un loc inaccesibil elefanților.
O platformă în copaci, pare cea mai bună idee.
Nu e destul de sus.
Aparent, elefanții sunt foarte mari în zonele astea.
Vor să o mai înălțăm, așa că...
Cred că voi face cum spun ei.
Dar nimeni nu dorește să stea pe timp de noapte,
și să îl ajute pe James cu filmarea.
De obicei, Bayaka stau în copaci doar dacă se rătăcesc.
E foarte periculos.
James va rămâne singur până dimineața.
Dacă ceva merge rău, va fi de unul singur.
Dacă ar dori, elefanții ar putea doborî acești copaci.
Nu mă gândesc că s-ar întâmpla asta.
În timp ce James se pregătește pentru noapte,
nu se gândește la pericolul care se îndreaptă spre el.
Ce se întâmplă?
La 30 de kilometri distanță, și Mark MacEwen e treaz în miezul nopții.
Animalul pe care îl urmărește nu se lasă găsit.
Ne-am trezit în beznă, și am mers noaptea prin junglă,
sperând să auzim zgomote de crengi rupte,
sau mișcările de frunze.
Asta înseamnă că cimpanzeii mișcă vârfurile copacilor,
și Mark e aici pentru a-i filma cum caută miere.
Trebuie să găsească un cimpanzeu aparte,
un tânăr căruia îi plac dulciurile,
renumit pentru faptul că face orice pentru căutarea cuiburilor de albine.
Suntem pe drum de șase zile,
am parcurs echivalentul unei jumătăți de maraton pe zi, într-o umiditate de 100%,
și pe o temperatură de 36 de grade la umbră.
Și nu putem găsi cimpanzeul.
Timpul trece, iar Mark rămâne fără zile de filmat.
Momentan am nevoie de puțin noroc.
Am străbătut prea mult drum pentru a face filmarea.
Probabil, mai avem 10-12 zile.
Dar muncim din greu acum.
Mark poate doar să stăruiască, și să spere că va avea noroc.
Dar nu toate animalele sunt rușinoase.
Suspendat în copacul său, James Aldred așteaptă cu răbdare
ca elefanții să se apropie.
În sfârșit, au venit elefanții,
dar se comporta ciudat.
Știe că ceva nu e în regulă.
Elefanții par nervoși.
Vor doar să scape de tine.
Unul din ei începe să lovească arborele cu capul.
James nu poate face altceva decât să se țină bine.
"Se întindea, și continua să lovească cu capul,
să lovească cu capul."
Deodată, camerele se opresc.
James rămâne într-o beznă totală.
După trei săptămâni de căutări, Mark a slăbit aproape cu 13 kilograme,
dar nu s-a dat bătut.
Nu-și permite să lase jos camera, nici pentru o clipă.
Deodată, ghidul observă vânătorul de miere.
Ăsta e momentul.
Unde e?
E în interiorul copacului.
Își riscă viața, doar pentru puțină miere.
E uimitor.
Cred că nu mă puteam opri din zâmbit,
nici la câteva zile după filmare. Am fost foarte ușurat.
Înapoi la platforma din copac, James a avut o noapte lungă.
Timp de patru ore, elefantul a încercat să îl doboare din copac.
Am coborât dimineață, când au venit localnicii după mine.
M-am uitat la camera de filmat, și elefantul a dat-o jos din copac,
iar apoi a ros cablul de alimentare.
Cred că a fost electrocutat puțin, are doar 12 volți, dar...
Să se învețe minte.
Dar cel puțin l-am filmat înainte să distrugă camera.
Să fim optimiști.
În ciuda startului cu probleme, în scurt timp, elefanții s-au obișnuit cu James,
și acesta s-a obișnuit cu elefanții.
Filmatul în acest loc nu va fi ușor,
dar în curând vom putea arăta viața de noapte a elefanților de pădure,
așa cum nu a mai fost văzută.
Traducere: TIGRUTZU